“Vala pedig egy férfiú Efraimnak hegyéről való, kinek neve Mika vala; És monda az ő anyjának: Az, az ezerszáz ezüst, mely tőled elvétetett, és a mely miatt te átkozódtál, és füleimbe is mondtad, ímé az, az ezüst én nálam van, én vettem el azt. És monda az ő anyja: Légy megáldva, fiam, az Úrtól! És visszaadta az ezerszáz ezüstpénzt az ő anyjának. És monda az ő anyja: Szentelve szentelem e pénzt az Úrnak az én kezeimből fiaimért, hogy egy faragott és öntött bálvány készíttessék abból, azért most visszaadom azt tenéked. De ő megint vissza adá a pénzt anyjának, és vőn az ő anyja kétszáz ezüstpénzt, és oda adá azt az ötvösnek, és az készített abból egy faragott és öntött bálványt. Ez azután a Mika házában volt. És a férfiúnak, Mikának volt egy temploma, és készített efódot és terafimot, és felszentele az ő fiai közül egyet, és ez lőn néki papja. Ebben az időben nem volt király Izráelben, hanem ki-ki azt cselekedte, a mit jónak látott. Vala pedig egy ifjú, Júdának Betleheméből, a Júda nemzetségéből való, ki Lévita vala, és ott tartózkodott vala. És elméne ez a férfiú Júdának Betlehem városából, hogy ott tartózkodjék, a hol helyet talál. Így jött az Efraim hegyére, Mika házához, vándorlása közben. És monda néki Mika: Honnan jössz? És monda: Lévita vagyok Júdának Betleheméből, és járok s kelek, hogy hol találnék helyet. És monda néki Mika: Maradj nálam, és légy nékem atyám és papom, és én adok néked esztendőnként tíz ezüstpénzt és egy öltöző ruhát és eledelt. És a Lévita beszegődött. És tetszék a Lévitának, hogy megmaradjon annál a férfiúnál; és olyan lőn néki az, az ifjú, mint egyik az ő fiai közül. És felszentelte Mika a Lévitát; így lett papjává az ifjú, és maradt Mika házánál. És monda Mika: Most tudom, hogy jól fog velem tenni az Úr, mert e Lévita lett papom.” Bírák 17,1-13

Megint egy nagyon régi, de nagyon tanulságos történet. Hadd foglaljam össze röviden, miről is szól: Egy jómódú ember a halála után igen tekintélyes vagyont hagyott hátra özvegyére: ezeregyszáz ezüstöt, mai (1969) magyar pénzben kb. 80000-100000 forintot. Valaki ellopta... Az asszony megátkozta a tolvajt, Isten, büntető ítéletét hívta rá. Az asszony fia, egy Mika nevezetű férfi hallotta anyja átkait, megijedt, és bevallotta, hogy a pénz nála van, ő vette el, majd visszaadta a teljes összeget. Az anya örömében elhatározta, hogy Istennek szenteli a megkerült pénzt teljes egészében, de végül csak 200 ezüstöt fordított “istenes célra”. Csináltatott belőle egy faragott és öntött bálványt, a fia, Mika pedig templomot építtetett hozzá. Készíttetett efódot és teráfimot, tehát mindent, ami az akkori szokás szerint egy templomi istentisztelethez szükséges volt. Berendezett magának egy külön szentélyt, teljesen az eredetinek a mintájára - tudniillik az eredeti Silóban volt akkoriban. Mika külön szentélye mindenben hasonló volt az eredetihez, csak abban különbözött egyelőre, hogy míg Silóban lévita papok szolgáltak, ő az egyik fiát szentelte pappá. Később azután ez is megoldódott. Mika egy éppen arra járó, lézengő lévitát fölfogadott, hogy az lássa el a papi szolgálatot az ő külön szentélyében. Most már teljesen olyan volt, mint Silóban, a hivatalos kultuszi központban. Nos hát, mi ebben a baj? Hiszen szép, vallásos, istenes dolgot művelt! Nem idegen istent szolgált és imádott, nem az akkori pogány népek istenei közül valamelyik Baált vagy Astarótot, hanem Jahvét, éppúgy, mint Silóban! Sőt még a pap is lévita volt, csak nem úgy, ahogyan a mózesi törvényekben meg van írva. Mika istentisztelete bálványimádás volt. Miért? Mert az egész szentély meg az egész kultusz csak utánzata volt az eredetinek, nem maga az eredeti. Hiszen volt legális templom, voltak legális kegyszerek, volt legális papság, kultuszi központ! Ott kellett volna Mikának is imádnia az Istent! De Mika csinált magának egyéni kultuszt, egyéni papságot, egyéni központot, a maga egyéni módján szolgált annak az istennek, akit maga csinált magának. Neki külön egyéni vallásossága volt. És ez volt a bálványimádás. Nem durva formája ez a bálványimádásnak, nagyon is finom, alig észrevehető. Az egy, igaz Istenből készített magának bálványt. Mika házában minden az igazi istentisztelet neve és formái között történt. Úgy látszott, mintha tényleg az Urat imádná, mintha igazán az élő Istenben hinne. Pedig valójában egész istenhite csak egy saját elképzelésű, saját beállítottságú vallásosság volt. Pedig efódja és teráfimja is volt, ami az akkori istentisztelet kegyszereihez tartozott. Csak nem az igazi volt, hanem maga csinálta dolog. Jahvéről beszélt, Izrael Istenéről, de az sem az igazi volt, hanem csak egy maga csinálta istenség. Ez volt Mika bálványimádása, ami éppen olyan utálatos az Úr előtt, mintha bármelyik pogány nép bálványistenét imádta volna. Nos, mi közünk nekünk ehhez a régi, furcsa történethez? Az, hogy a Bibliának ez a furcsa története is olyan tükör, amit Isten tart elénk. Bár meglátnánk belőle, hogy ilyen Mika-féle, vallásosság ma is van, még a mi sorainkban is! Tehát olyan vallásosság, amelyik egy saját elképzelésű Istenre irányul. A legtöbb “vallásos ember”, aki hisz Istenben, emlegeti Jézus nevét, templomba is jár, imádkozni is szokott, nem az egy, igaz, élő Istenben hisz, hanem egy saját elképzelésű istenségben. Gyakran előfordult már, hogy amikor egy-egy velem beszélgető embernek a szemén át megpróbálok a szívébe látni, szorongva látom, hogy ez az ember nem abban az Istenben hisz, Aki önmagát a Bibliában kijelentette. Maga csinált magának istent, mint Mika. Bálványt készített magának Istenből, és az Isten tiszteletéből. Az egész vallásossága, istenhite nem az Isten önmagáról adott kijelentéséből ered, hanem a saját emberi értelméből, elgondolásából, vágyaiból, elképzeléseiből, a saját emberi szükségleteiből. Éppen ez a veszedelmes ebben, hogy az az isten, akit az ember elképzel magának, az hasonló lesz az igaz Istenhez. Mika szentélye is hasonló volt az eredetihez. Hasonló, néha a megtévesztésig hasonló, de nem az! Nem ugyanaz az Isten! A legáltalánosabb emberi elképzelés az Istenről, hogy Isten azért van, hogy segítsen. Semmi egyéb nem tartozik Rá, csak az, amiben szükség van az Ő segítségére, erejére. Sokszor egy paraszt többre becsüli a lovát, mint az ilyen vallásos ember az Istent. Mert bár azért tartja a paraszt a lovát, hogy húzza a szekeret, de szereti is, meg gondozza is, kedvében jár. A vallásos ember pedig egyszerűen csak elvárja Istentől, hogy húzza azt a szekeret, mintha csak ez lenne a dolga. Ez a saját elképzelés: Isten mindig olyanokat mond, amiket jólesik hallani, mint pl. “Ne aggodalmaskodjatok tehát, és ne mondjátok: Mit együnk? Vagy: Mit igyunk? Vagy: Mivel ruházkodjunk? Mert jól tudja a ti mennyei Atyátok, hogy mind ezekre szükségetek van.” (Mt 6,31-32) Ne aggodalmasodjatok tehát, mert én gondot viselek rátok; ezért minden gondotokat énreám vessétek; meg hogy megszabadítalak téged. De olyat soha, hogy bánjátok meg a bűneiteket, és térjetek meg! A saját elképzelése szerint olyan isten kell az embernek, aki simogat, vigasztal, ad ezt-azt, megáld minden jóval. De egy olyan Isten, Aki felelősségre von, Aki vádol, Aki elvesz, Aki megítél: az már nincs benne az elképzelésben! A vallásos ember olyan istenképet tisztel, hord magában, amilyen neki jó, ami neki passzol, ami nem árt. Aki nem szól bele az életébe, aki nem ítéli meg a bűneit. Aki a szentségével nem éget, aki mindent elnéz és megbocsát. Aki soha nem haragszik. Ez az, amikor valaki bálványt csinál magának az élő Istenből, mint Mika tette. Nem egy másik istent imád, nem Allahot, Jupitert vagy Buddhát, hanem azt az elképzelt istent, aki hasonlít ugyan az igazihoz, de mégsem az igazi. Ha azután ez az isten mégsem azt teszi, mint amit a benne hívő ember elképzelése szerint tennie kellene: ha pl. elvesz valakit, akinek a megtartásáért könyörögtél, vagy megenged olyan szörnyűségeket ebben a világban, amiket szerinted “ha van Isten az égben, nem engedhetne meg”, akkor az egész elképzelés, amit Istenről csináltál magadnak, kezd széttöredezni. A vallásos ember elkezd panaszkodni: “Miért büntet az Isten? Hát olyan rossz vagyok én, hogy így bánik velem? Ha tettem is valami rosszat, megbűnhődtem már érte!” Érezzük, hogy ennek az egész elképzelésnek nagyon kevés köze van az evangéliumhoz? Ezek az evangélium világától idegen elképzelések az Istenről és a Hozzá való viszonyról! Ha valakinek ilyen módon megrendült a hite az Istenben, most alázatosan, de nagyon komolyan megkérdezném tőle: Vajon igazán az élő Istenben hittél, vagy csak egy általad kigondolt istenben? Nem úgy van, hogy csak azt gondoltad, hogy Istenben hiszel, pedig csak az Istenről való saját elképzelésedben hittél? Nem Isten hagyott cserben, hanem csak a róla készített bálványod! Ha valakinek az ilyen saját készítésű bálványistenben való hite megrendült, ne sajnálja, nem kár érte! Egyszer beszélgettem egy fiatalemberrel. Azt mondta: “Kérem, én nem hiszek Istenben!”. “Tehát Ön ateista. Rendben van!”- mondtam. “Írja le nekem azt az Istent, akiben Ön nem hisz!” Úgy írta le, mint egy tiszteletre méltó könyvelőt, aki pontosan jegyzi mindazt a jót és rosszat, amit emberek tesznek a földön. Mint egy hiányokat és hézagokat pótló valakit, akinek mindent meg lehet magyarázni, amit az ember nem értett meg. A benne való hitet, pedig mint afféle nyugvópárnát, amire azzal a tudattal hajtja le az ember a fejét, hogy majd az Isten elintézi. És így tovább. Azt mondtam neki: “Barátom! Teljesen egyet értünk! Ebben az istenben én sem hiszek! Ez ugyanis nem az, az Isten, Akit én a Bibliából megismertem! Ezt az istent az emberek találták ki maguknak. És ha Sartre azt mondja, hogy a mi korunkat az jellemzi, hogy túléli az istent, akkor az erre a bálványistenre vonatkozik! És ha Nietzsche híres mondását, - hogy "az Isten halott", - ma egyre többen hangoztatják, akkor erre is csak azt tudom mondani, hogy halott is volt mindig az, az isten, akit akár a legnagyobb filozófusok, akár a legprimitívebb vallásos emberek alakítottak ki maguknak a saját fantáziájuk szerint! Mert minden olyan istenkép, ami nem egyezik meg az élő Isten Jézusban adott önkijelentésével, hamis, nem valódi, nem igazi! Nem igazi isten pedig nincs! Csak igazi, valóságos, élő Úr Isten van! De az más, mint amit bármely ember el tud képzelni Róla!” Azután van még valami, ami végül szinte csalhatatlan bizonyossággal leplezi le, hogy valaki az egy, igaz, élő Istent tiszteli-e, vagy annak bálványutánzatát. Mégpedig az, hogy milyen az élete! Nézzétek itt a történetben! Igazán azt lehetne rá mondani, hogy lám, milyen vallásos emberek, külön házi kápolnájuk van! Saját, családi papot tartanak, áldozatokat mutatnak be az Istennek! Drága kegyszerekkel van tele a lakásuk! De egy kis gúnnyal azt lehet mondani rájuk: “Na, szép kis család: A fiú meglopja az anyját! Persze, mert felnőtt gyerekei vannak neki is, kellene a pénz, az örökség! Nem bírja kivárni, amíg az anyja meghal - micsoda szeretetlenség a családban! Az anya hangosan átkozódik. Nem éppen a fiát átkozza, de úgy, hogy hallja meg ő is. Hol imádság hangzik a házban, hol átkozódás. Tele a család gyanúval, indulattal, békétlenséggel, pénzéhséggel - és vallásossággal! Ilyenek a vallásos emberek. Aki az élő Isten helyett maga csinálta bálványt imád, annak ilyen a vallásossága! Igen, a magunk csinálta isten nem nyúlhat bele az életünkbe, a családi bajainkba. Az csak megható emlék, csak olyan "jó istenke", vagy "kis jézuska", tiszteletre méltó szobadísz, de nem élő, működő valóság a hitünkben. Tehát nem az igazi, csak hasonló Hozzá! Az igazi Istennel nem lehetne megcsinálni, hogy imádkozik valaki Hozzá, és azután tovább is nyugodtan gyűlöl valakit. Sem azt, hogy úrvacsorát vesz itt a templomban, otthon pedig olyan durva szavakat használ, amiket fáj hallani is. Ha most megkérdezném tőled, hogy hiszel-e Istenben, Jézusban, gondolom, azt mondanád, hogy igen. De össze tudod-e egyeztetni az Istenben való hiteddel azokat az indulatokat, amiket megtűrsz magadban? Hogyan tudod akkor úgy folytatni az életedet, mintha nem hinnél Benne? Hogyan tudsz akkor úgy panaszkodni, keseregni, aggodalmaskodni, kétségbeesni, másokat keseríteni és bántani, mintha sohasem hallottál volna Jézusról? Az igazi Isten olyan félelmetes, olyan hatalmas, olyan szent és jó, hogy belerendül az ember egész valója, amikor elé áll! Jelenlétében leomlanak életünk hitványságai, hiúságai! Tudjátok, miből lehet legjobban megállapítani, hogy igazán az egy, igaz, élő Isten előtt állunk, vagy csak egy elképzelt Isten előtt? Arról, hogy az élő Isten jelenlétében rettenetesen tud fájni a bűn! Irtózatosan tudja nyomni a lelket az embernek a saját hitványsága, hűtlensége, árulása, és nem jut eszébe mást vádolni, csak önmagát! Tapasztalatból hadd mondjam: amíg a bűnbánat összetörettetéséig el nem jutott valaki, akárhogyan mondja is, hogy hisz Istenben, nem az igaziban hisz, hanem egy bálványban, mint Mika, aki maga csinált magának egy neki való istent, istenkét, Jézuskát, amely csak hasonlít az igazihoz, de nem az! Istenről csak egyszer csinált valaki igazán megbízható istenképet, és ez maga Isten volt! A kép pedig, amit önmagáról készített: Jézus! Jézus a láthatatlan és elképzelhetetlen Isten dicsőségének a visszatükröződése és az Ő valóságának a képmása! (Zsid 1,3) Ő mondta:“Én és az Atya egy vagyunk”. (Jn 10,30) “A ki engem látott, látta az Atyát.” (Jn 14,9) Jézuson kívül minden Istenről való beszéd elképzelés! Isten szeretete abban a szenvedésben és halálban vált nyilvánvalóvá, amit Jézus vállalt értünk és helyettünk! Isten hatalmát - amit sehogy sem tudunk meglátni ebben a furcsa világban -, egyfelől abban az erőtlenségben lehet felismerni, amivel Jézus kiszolgáltatta magát a halálnak, másfelől abban az erőben, amellyel Jézus húsvétkor szétfeszítette a halált! Isten bölcsességét csak a kereszt bolondságában lehet fölfedezni és megérteni! Istent egyáltalán, az egy, igaz, élő Istent csak abban a Jézusban lehet megtalálni, Aki most is itt van ebben az igehirdetésben, és Aki itt lesz jövő vasárnap az úrvacsorában! Dobj el minden elképzelést Istenről, ami nem egyezik Jézus alakjával, és fordulj hittel a felé a Jézus felé, Aki érted is meghalt, hogy te el ne vesszél, Aki érted is feltámadt, hogy a te életed se végződjék a sírnál! Én hiszem, hogy Jézus - láthatatlanul bár, de valóságosan - itt van most is köztünk, hiszen megígérte! Ne csinálj magadnak hamis istenképet, mert Ő akarja benned helyreállítani az elromlott istenképet, hogy benned, a te életedben, mozdulataidban, szavaidban formálja ki saját magát, hogy hasonlóvá tegyen Önmagához, hogy Jézusra emlékeztető legyen az egész életed! Ámen 

1969. november 23. Dr. Joó Sándor